HISTORICKÉ HUDOBNÉ NÁSTROJE
Doc. Mgr. art. Karol MEDŇANSKÝ, PhD.

Úvod

Hudobné nástroje sú predmety rôznych tvarov a rôznej veľkosti, na ktorých sa určitou silou dosiahne rozkmitanie pružnej hmoty, alebo ohraničeného vzduchového priestoru.
Výsledným javom kmitania je zvuková vlna, ktorá prichádza do nášho sluchového orgánu. Zvuky, ktoré počujeme môžu byť hudobné - tóny a nehudobné. Hudobné zvuky vznikajú na základe pravidelného chvenia pružného telesa a nehudobné vznikajú nepravidelným chvením telesa alebo hmoty. Ku vzniku - vzbudeniu - tónu treba silu, hmotu a vodivé prostredie. Sila vo forme nárazu na hmotu vzniká buď priamo (ľudská ruka, alebo výdychovým prúdom), alebo nepriamo  (rôznymi mechanickými zariadeniami). Hmota, z ktorej sa vyrábajú hudobné nástroje a ich zvukotvorné súčiastky je rôzna: drevo, kov, kosť, spracovaná zvieracia koža, blany. črevá a pod. Vodivým prostredím je vzduch. Vo vzduchu sa zvuk šíri rýchlosťou 340 m za sekundu.
Hudobné nástroje sa vo svojej podstate delia na:
1. netransponujúce - a) notujú sa tak ako znejú
b) so zápisom o oktávu (8 tónov) nižším, alebo vyšším ako je výsledný zvuk
2. transponujúce - so zápisom iným ako je výsledný zvuk

Podľa toho ako vzniká zvuk delíme nástroje na štyri skupiny:
I. Nástroje samozvučné:	 A) s vyladeným tónom: xylofón, vibrafón
		 		B) s neurčitou výškou tónu: činely, tam-tam
II. Nástroje blanozvučné: 	A) s vyladeným tónom: tympany
		   		B) s neurčitou výškou tónu: malý bubon
III. Nástroje strunové: A) smykové: 1. sláčikové: husle , viola, violončelo, kontrabas, 
staré violy 
					  2. kolesové: ninera
	                 	  B) brnkacie: 1. s hmatníkom: gitara, lutna
		                  		2.  bez hmatníka: harfa
            		                  	3. s klaviatúrou - čembalo
	                 	 C) úderové: 1. s klaviatúrou:  klavír
		                  		2. paličkové - cimbal
IV. Nástroje dychové: A) hranové: 1. priečne: flauta
		                  		2. pozdĺžne: zobcová flauta
	                 	B) jazýčkové: 1. s jednoduchým plátkom: klarinet
			  		2. s dvojitým plátkom: hoboj
	                 	C) nátrubkové: 1. s lievikovitým: lesný roh
			    		   2. s kotlíkovým: trubka, pozauna
                                 D) viachhlasné: 1. s klaviatúrou: Organ, harmónium, akordeón
		                     		   2. jednoduché: ústna harmonika
Z akustického hľadiska delíme hudobné nástroje na:
A. s doznievajúcim tónom: 1. strunové brnkacie
		      		2.  strunové úderové: a) klávesové
				   			  b) paličkové
				   			  c) bicie
B. s relatívne trvajúcim tónom: 	1. sláčikové
		            		2. dychové
Dychové nástroje delíme aj podľa materiálu, z akého sa vyrábajú: 
A. drevené: 1. hranové - aj flauta
	        2. plátkové
B. plechové
Nástroje samozvučné a blanozvučné označujeme aj ako nástroje bicie.

1. Strunové nástroje
1.1 Sláčikové nástroje
Ich pôvod nie je celkom jasný. Pochádzajú pravdepodobne z Ázie, ale ich pôvod je mladší ako v prípade brnkacích nástrojov. Z Ázie sa dostali sláčikové nástroje do Európy pravdepodobne v 8. st. n.l. Sredoveká Európa v 10. - 11. storočí poznala dve skupiny:
1. fiduly s trojdielnym trupom - vrchná doska, spodná doska a bočné luby
2. rubeby s dvojdielnym trupom - vrchná doska a hruškovitý trup podobný dnešnej mandolíne. 
Z fidul sa koncom 15. st. vyvinuli staré violy - da braccio (da bráčo) a da gamba. Názvy vychádzajú zo spôsobu držania nástroja pri hraní: 
- viola da braccio sa držala pod bradou
- viola da gamba medzi kolenami
.
Stavba huslí: :
a
 ktorom sú na 4 kľúčoch upevnené struny.
Sláčik mal spočiatku podobu luku. Súčasnú podobu sláčika stanovil v polovici 18. storočia  francúzsky majster Francois Tourte (čít. Fransoa Túrt) - Stradivari sláčika. Drevo sa používa fernambukové - dováža sa z Brazílie, meno podľa oblasti - vlasy sú z konských chvostov. 
1. 1. 1 Staré violy		
Staré violy, reprezentované hlavne da gambou, da braccio (čít. da bráčo), da spalla a pomposou (pompózou) zaujímali od 16. storočia také dôležité miesto, ako neskôr husle. Od konca 18. storočia ustupujú do pozadia, avšak v 20. storočí nastáva opäť ich renesancia v koncertnom živote.
Zo starých viol vari najdôležitejšie miesto zastávali violy da gamba. Do hudobnej praxe vstupujú už v 15 storočí, aby sa naplno rozvinuli v 17. a 18. storočí. Stavali sa do rodiny, ktoré tvorili nástroje rôznej veľkosti, svojím rozsahom tónu zodpovedajúce deleniu ľudských hlasov. Poznáme violy da gamba:
a) sopránová, zvaná aj diskantová: d   g   c1  e1  a1  d2
b) altová:  G  c  f  a  d1  g1 
c) tenorová: D  g  c  e  a  d1
d) basová: A1  D  G   c   e   a   (d1)
Z ďalších historických viol sa veľkej obľube v 18. storočí tešila viola milostná - viola d’amore (viola damúr). Mala tvar starých viola a bola dlhá asi 75 cm. Nad hmatníkom mala natiahnutých 5 - 7 črevových strún a pod nimi ten istý počet kovových súznejúcich strún.  Ladenie bolo rôzne, ale väčšinou sa ladila do akordu nejakej tóniny. Najčastejšie to bola D dur tónina: 
d   fis   a   d1   fis1   a1   d2. Jej tón veľmi nežný a mäkký.
Na tom istom princípe bola postavená aj viola bastarda. Svojou stavbou aj ostrunením vychádzala z tenorovej  violy da gamba - D  g  c  e  a  d1, ale mala tiež súzvučné kovové struny.
V 17. storočí vznikla viola da bardone (čít....bardón), nazývaná tiež barytón. Tento nástroj tiež vychádzal zo stavby a ostrunenia tenorovej violy da gamba, pričom mal 10 - 15 súzvučných strún. Vrchol obdobie zažil tento nástroj v diele viedenského klasicistického skladateľa Josepha Haydna, ktorý preň napísal 169 skladieb.
Viola da spalla (ramenná) je názov nástroja husľového tvaru a o niečo väčšia ako dnešná viola. Mala 5 strún a používala sa v 17. a 18. storočí na hranie hlbších tónov. Väčšie rozšírenie však nemala.
Viola pomposa (čít. ...pompóza) je vlastne väčšia viola da spalla. bola postavená v roku 1724 lipským nástrojárom Johannom Christianom Hoffmannomna podnet Johanna Sebastiana Bacha. Bol to nástroj husľového tvaru o celkovej veľkosti asi 75 cm, pričom trup mal dĺžku 45,5 cm. Mala 5 strún c  g  d1  a1  e2. Niektorí teoretici ho nazývajú aj violino pomposo. J. S. Bach však vo svojich dielach tento nástroj nepredpisoval. Je sporné či označenie violončelo piccolo (čít. violončelo pikolo), ktorú v Bachovom diele nachádzame nie je zhodné s pojmom viola pomposa. 

1. 2 Nástroje brnkacie
Oproti sláčikovým nástrojom, je pri brnkacích nástrojoch črevová alebo kovová struna rozochvievaná prstom, alebo brnkadlom. V hudobnej histórii významné miesto zaujímali hlavne harfa, lutna a gitara. K nim priraďujeme aj veľmi dôležitý nástroj klávesový - cembalo (čít. čembalo).

1. 2. 2 Brnkacie nástroje s hmatníkom
Do tejto skupiny z historického hľadiska patria dva nástroje: lutna a gitara.
Lutna je jedným z najznámejších nástrojov hudobných dejín. Jej pôvod možno hľadať v 
Gitara je nástroj arabského pôvodu, pričom tie sa vyvinuli z gréckych spríbuznených nástrojov. Do Európy sa podobne, ako väčšina nástrojov arabského pôvodu dostala pri vpáde
1. 2. 3 Brnkacie nástroje klávesové
Významným predstaviteľom tejto skupiny nástrojov je cembalo (čít. čembalo). Jeho 

1. 2. 4  Strunové nástroje úderové
Najstarším predstaviteľom tejto skupiny hudobných nástrojov je klavichord, ktorý sa Hlavným predstaviteľom strunových nástrojov úderových je však klavír. Pri klavíri sa struna rozozvučí po stlačení klávesy úderom kladivka na ňu. Vznikol v dielni florentské nástroja Bartolomea Cristoforiho (čít. Kristoforiho) v roku 1709, avšak technickú dokonalosť dosiahol až v druhej polovici 19. storočia vďaka významným vynálezom firiem Steinway a Bösendorfer, ktoré udávajú tón výrobe klavírov aj v súčasnej dobe.

2 Dychové nástroje 

V hudobnej histórii prešli dychové nástroje veľmi zložitou cestou vývoja. Ich delenie zodpovedalo súčasnému princípu. Technika hry na takmer všetky dychové nástroje vychádzala z podstaty prefukovania dp vyšších harmonických tónov. V mnohých prípadoch neboli schopné hry chromatických tónov a hrali len prirodzené rady tónov.
  
2. 1 Dychové nástroje drevené 
Drevené dychové nástroje na ceste k ich dnešnému tvaru a technickej podoby prekonali veľmi komplikovaný vývoj. Obdoba drevených dychových nástrojov bola známa už z antiky v podobe šalmajových nástrojov s dvojitým plátkom - grécky aulos a rímsky tibia. Píšťalové nástroje však poznali aj Egypťania, Arabi, Číňania a Japonci.
Najstaršie z tejto skupiny sú nástroje flautové a to hlavne priame. Flauta priečna a nástroje šalmajové sa v Európe rozšírili hlavne zásluhou Arabov v 8. storočí. Z dvojjazýčkových šalmajov sa vyvinuli hlavne bomharty, ktorých bola podľa Praetoria v 17. storočí celá skupina. Z basového bomhartu sa postupne v 16. storočí vyvinul fagot - ešte bol bez mechaniky a zo sopránového hoboj. Oba tieto nástroje potom v baroku spolu s priamymi flautami tvorili základ dychovej zložky barokového orchestra. Priame flauty v 18. storočí ustúpili priečnym flautám. Okrem nich sa používali aj krivé rohy - krumhorny. Tento nástroj mal celkom 8 dierok a mal dvojitý plátok. mali veľmi jemný tón.
Dvojplátkovým nástrojom bol aj raket, ktorý sa používal v 16. a 17. storočí . Tvarovo to bol nízky valec z tvrdého dreva, a v ktorom bolo 10 kanálikov, mal celkovo 9 dierok. Vyrábal sa v 3 veľkostiach od zvukovo basovej polohy až po diskantovú. Z praxe ho vytlačil fagotový dulzian.
Z jednojazýčkového - aj jednoduchý plátok - vznikol koncom 17. storočia klarinet. 

2. 2 Dychové nástroje plechové
Najstaršie perové nástroje sa vyrábali z materiálov, ktoré poskytovala príroda: drevené pníky, rohy zvierat a pod. 
Perové nástroje sa delili na dve skupiny : 
a) nástroje rohové 
b) trubkové.
Významný medzník nastáva v 12. storočí, keď vznikol lovecký roh, ktorý bol od 14. storočia kruhovito zatočený.
Na prelome stredoveku a novoveku sa v hudobnej praxi výraznou mierou presadzuje rodina cinkov alebo sa im tiež hovorí kornet. Zvláštnym druhom bol serpent, nazývaný podľa svojho hadovitého tvaru. Jeho tónový rozsah bol  od D do  a1. Bol to teda kontrabasovým cinkom.
Popri týchto nástrojov sa používali aj trubka a pozauny. Používali sa vo svojej prirodzenej podobe bez mechaniky. Pozauna bola schopná hrať chromatické tóny a predstavovala jeden z najdokonalejších dychových nástrojov. Vo svojej takmer nezmenenej podobe sa používa až do súčasnej doby. V 16. a 17. storočí sa používali zbory pozaun – podobne ako violy da gamba - hlavne v chrámovej hudbe.
Lesný roh sa dostal do barokového orchestra až okolo roku 1700 prvý raz vo Francúzsku. Spočiatku sa používal prirodzený lesný roh v rôznych veľkostiach a ladeniach. Lesný roh mohol hrať chromatické tóny až po zavedení ventilov v 19. storočí. 

2. 3  Dychové nástroje viachlasé klávesové	
Najvýznamnejším predstaviteľom tejto skupiny hudobných nástrojov je organ. Jeho história siaha až do antiky. Za predchodcu sa považuje Panova flauta. Vývojovými medzistupňami vodný organ z 2. st. pred n.l.  vynájdený v Alexandrii, vzduchový organ okolo roku 350 n.l. Pápež Ján VIII. objednal prvý organ pre Vatikán v roku 880. V 15. storočí bol vynájdený pedál, bol zväčšený rozsah a doplnené niektoré chromatické tóny. Organ v 17. storočí sa svojím zvukom už nelíši od dnešného organu. Ďalej sa už rozvíjal iba v technickom zdokonaľovaní. Je to nástroj s najväčším tónovým rozsahom: od subkontra C  po c5. Na základe toho sa mu dostalo výrazného prívlastku – kráľovský nástroj. 

3 Bicie nástroje

Bicie nástroje patria k najstarším nástrojom histórie. Veľmi zaujímavý je inštrumentár bicích nástrojov v mimoeurópskych krajinách.
Bicie nástroje sa do Európy dostali hlavne z Orientu.
Vzhľadom na ich veľký počet si všimneme iba niektoré.
Kotle, alebo aj tympany sa dostali do Európy v čase križiackych výprav. Takmer do 19. storočia sa používali k rytmickej podpore fanfárových trubiek.
Veľký bubon sa používal ako vírivý bubon hlavne v 16. storočí. Do vojenských kapiel sa však dostal až v 19. storočí. 
Malý bubon sa do Európy dostal z Orientu. V 16.  a 17. storočí sprevádzal kroky pochodujúcich vojakov. 
Predovšetkým tieto blanozvučné nástroje sa používali v staršej hudbe. Treba však povedať, že v umelej hudbe mali takmer výsostné postavenie tympany.

Záver
Všetky historické nástroje tvorili veľmi dôležitý článok vo vývoji európskych hudobných nástrojov. Boli dôkazom vyspelosti vtedajších staviteľov hudobných nástrojov a ich dokonalej znalosti akustických zákonov. Súčasná renesancia ich využívania umožňuje prednášať hudbu minulých storočí v jej pôvodnej zvukovej podobe.

Odporúčaná literatúra:
Haluška, J. 2006. Hľadanie harmónie. Bratislava 2006
FILIP, M. 1998.  Súborné dielo II. Analýza zvuku. Bratislava 1998
Modr, A. 1997. Hudební nástroje. Praha 1997
MEDŇANSKÝ, Karol. 2001. Viola da gamba, minulosť a súčasnosť. In: STUDIA ART ET SPORT, ročník 1. Prešov: PU FHPV. 2001, s. 102-115.
MEDŇANSKÝ, Karol. 2006. Postavenie violy da gamba v kantátach Johanna Sebastiana Bacha. Prešov: Súzvuk 2006 ISBN 80-89188-15-X, s. 224.

Ukážka:
Moja nahrávka; Čembalo, historické dychové nástroje