Tvorba Johanna Sebastiana Bacha 
a hudobný klasicizmus
Doc. Mgr. art. Karol Medňanský, PhD.
	Skladateľský odkaz jedného z najväčších majstrov tónov púta pozornosť odbornej a laickej verejnosti výraznou mierou už od triumfálneho znovuuvedenia Matúšových pašií Felixom Mendelssohnom-Bartholdym na Veľký piatok roku 1829 v Berlíne. Uvedeniu predchádzala veľká tlačová kampaň. Redaktor lipských novín a priateľ otca Felixa Mendelssohna-Bartholdyho Adolph Bernhard Marx uverejnil vo svojich novinách – Leipzige Allgemeine Musikalische Zeitung (Lipské všeobecné hudobné noviny) od 21 februára do 28. marca 1829 v šiestich po sebe nasledujúcich číslach správu o uvedení Matúšových pašií. Táto Marxova aktivita je o to zaujímavejšia, že ešte niekoľko rokov pred touto udalosťou si podstatne vyššie cenil Georga Friedricha Händla ako Johanna Sebastiana Bacha. Je historickou skutočnosťou, že toto grandiózne dielo nebolo uvedené celé, veď zaznelo v podstatne skrátenej verzii, ale aj toto torzo upriamilo pozornosť hudobnej laickej aj odbornej verejnosti na skladateľského dielo, ktorého prevažná časť bola širokej verejnosti neznáma. Od tohto prelomového dátumu hudobných dejín sa s úctou a pokorou skláňajú pred tvorbou Johanna Sebastiana Bacha interpreti i hudobní teoretici.
Dátum znovuuvedenia Bachových Matúšových pašií, má však význam aj v tom, že od neho začína stúpať záujme o hudbu minulosti, stúpa záujem a diela takmer zabudnutých skladateľov, začína sa nová éra záujmu o „Starú hudbu.“ 
	 Duchom Bachovho skladateľského odkazu sa nechávali a nechávajú inšpirovať ďalšie aj ďalšie generácie skladateľov, aby z neho čerpali nové a nové impulzy pre svoju tvorbu. Veľkí skladatelia neskorších vývinových epoch – ako hovorí znamenitý znalec Bachovho duchovného sveta Martin Geck – vidia v Bachovi veľkého povzbudzovateľa, povzbudil ich, aby súčasne komponovali zmyslovo a filozoficky a tým v jeho diele nachádzajú aj kus zo seba. Výpočet skladateľov priamo ovplyvnených Bachovými skladateľskými postupmi je veľký, za všetkých spomeňme len niektorých – Max Reger, Paul Hindemith, Dimitrij Šostakovič. K obdivovateľom Johanna Sebastiana Bacha patril aj hlavný predstaviteľ II. viedenskej školy Arnold Schönberg, ktorý hovorí, že Bach je otcom „vyvíjajúcej sa variácie”. Tento princíp mu bol po estetickej stránke tiež veľmi blízky.
	S hlbokou úctou a pokorou siahajú po jeho skladbách aj muzikológovia, aby v nich nachádzali stále nové a nové riešenia skladateľských postupov, aby v nich objavovali zašifrované stále nové a nové tajničky a nielen tie hudobné, aby v nich dešifrovali hlboké filozofické posolstvo vyvierajúce z poznania nielen tohto časného sveta, ale aj toho duchovného, nám častokrát tak vzdialeného a nami mnohokrát nepochopeného a nie vždy aj pochopiteľného. V tejto súvislosti stojí za zmienku  konštatovanie českého muzikológa Jiřího Fukača, že „K Bachovi treba pristupovať z pohľadu jeho doby a pravdepodobne nám neostáva iná možnosť, ako Bachovu hudobnú štruktúru skúmať na základe starších, už pred ním existujúcich systémov”. 
	 Napriek tomu, že od dátumu znovuuvedenia Matúšových pašií v roku 1829 sa traduje začiatok histórie renesancie Bachovho diela, je historickou skutočnosťou, že v dobových odborných hudobných kruhoch bola jeho tvorba známa v neprerušenom časovom slede. Bachovo dielo žilo v povedomí ďalších generácií hudobných odborníkov aj vďaka jeho žiakom. Johann Philipp Kirnberger (1721 - 1783), ktorý bol v rokoch 1739 - 1741 Bachovým žiakom „pokladal kompozičný štýl Johanna Sebastina Bacha za jedine správny a pokiaľ sa skladatelia pohybovali v tieni tohto štýlu, Kirnberger ich hodnotil kladne.”  Vo svojom významnom teoretickom spise Die Kunst des reinen Satzes (1771 - 1779) píše zaujímavý názor: „Škoda, že tento veľký človek nenapísal žiadne teoretické dielo o hudbe a preto sa jeho učenie zachovalo iba prostredníctvom žiakov.”
	Skladatelia obdobia viedenského klasicizmu poznali tiež veľmi dobre Bachovo dielo. Vo Viedni sa kompozície Johanna Sebastiana Bacha pravidelne uvádzali na domácich koncertoch grófa Gottfrieda van Swietena (1733 – 1803), na ktorých účinkovali významní viedenskí hudobníci a kde sa stretávali významné osobnosti viedenského spoločenského a kultúrneho života. Vzťah grófa G. van Swieten k skladateľskému odkazu Johanna Sebastiana Bacha nebol náhodný. Bol pravdepodobne medzi  rokmi 1770 – 1777 v Berlíne žiakom Johanna Philippa Kirnberga, pričom gróf Gottfried van Swieten mal kontakty aj na Carla Philippa Emanuela Bacha (1714 – 1788), syna J. S. Bacha. Gróf Swieten týmto spôsobom propagoval tvorbu Johanna Sebastiana Bacha, čo ovplyvnilo aj tvorbu predstaviteľov viedenského klasicizmu: Josepha Haydna, Wolfganga Amadea Mozarta a Ludwiga van Beethovena. 
	Joseph Haydn (1732 – 1809) vlastnil Nägeliho vydanie Temperovaného klavíra z roku 1801, dva zošity motet, rukopis Omše h mol, ktorý získal pravdepodobne od viedenského nakladateľa Johanna Trega, ktorý ponúkal vo svojom katalógu na predaj alebo na zapožičanie Bachove diela v opisoch 
	Wolfgang Amadeus Mozart (1756 – 1791) sa oboznámil s Bachovou tvorbou tiež u grófa Swietena, u ktorého bol častým hosťom od roku 1782. Dielo Johanna Sebastiana Bacha vplývalo na Mozarta do tej miery, že pre sláčikové kvarteto prepísal päť fúg z II. dielu Temperovaného klavíra: č. 2, 5, 7, 8, a 9 - KV 405. Pre sláčikové trio KV 404 prepísal č. 8 z I. dielu, 13 a 14 z II. dielu, ako aj 2.časť Adagio a 3. časť Vivace z II. organovej sonáty - BWV 527 a z II. organovej sonáty BWV 526 2. časť Largo a 3. časť Allegro, pričom obe časti usporiadal na rozdiel od originálu ako prelúdium a fúga. Besseler vidí dokonca vnútorné myšlienkové súvislosti medzi Bachovou Chromatickou fantáziou a Mozartovou Fantáziou c moll KV 475  
	Ludwig van Beethoven bol tiež častým hosťom nedeľných matiné – koncerty začínali o 12. hodine – u grófa Gottfrieda van Swietena, „kde aj hrával Bachove fúgy.”  Beethoven poznal oba diely Temperovaného klavíra ešte z mladosti. S Bachovou tvorbou ho oboznámil už jeho učiteľ Gottlob Neefe, ktorý mu ako 12-ročnému dal študovať Temperovaný klavír a aj toto dielo  často hrával. Beethovenov obdiv k Bachovi najvýstižnejšie charakterizuje jeho výrok, kde sa pohral s menom Bach = potok: „Nicht Bach - Meer soll er heißen” – nie potok – more malo byť jeho meno. Martin Geck vidí súvis medzi Bachovými Goldbergogvými variáciami BWV 988 a Beethovenovými 33 variáciami na Diabeliho valčík op. 120  nielen po technickej stránke, ale hlavne po vnútornej filozofickej.
V čom spočíva veľkosť Bachovej osobnosti, že aj desaťročia a stáročia po svojej smrti svojím dielom ovplyvňuje naďalej hudobné dejiny, je naďalej ich spoluformovateľom, ovplyvňuje dokonca interpretačné smerovania od polovice 19. storočia až do súčasnej doby. Nesporne je to aj tým, že svojou tvorbou Bach zosobňuje tradíciu. Dlhoročnú rodovú hudobnícku tradíciu, kde sa povolanie hudobníka v mnohorakosti jej dobovej podoby dedilo po mnohé generácie, tradíciu durínskeho regiónu, kde tento rod pôsobil celé desaťročia a absorboval do svojej tvorby jeho kultúrnu a mentálnu klímu, tradíciu religióznu, ktorá bola neoddeliteľnou súčasťou Bachovského rodu. Johann Sebastian Bach je zavŕšiteľom týchto tradícií vychádzajúcich z podstaty barokového myslenia, vysielajúc inšpiratívne impulzy ďalším nasledujúcim generáciám. 

Odporúčaná literatúra:
KAČIC, Ladislav.2008. Dejiny hudby III. Barok. Bratislava: IKAR 2008, ISBN 978-80-551-	1510-8, 383 s.
ZAVARSKÝ, Ernest.1970. Johann Sebastian Bach. Bratislava: OPUS 1970

DVD – J. S. Bach Temperovaný klavír I- č. 8
W. A. Mozart - Sláčikové trio KV 404
J. S. Bach – Goldbergove variácie
L. van Beethoven – 33 variácií na Diebeliho valčík