VÝVOJ SLOVENSKEJ HUDBY v 20. a 21. storočí
Doc. Mgr. Art. Karol MEDŇANSKÝ, PhD.

	Úvod 
 Európske hudobné smery v 20. storočia. Koncom 19. a začiatkom 20. storočia začínajú skladatelia hľadať nové výrazové možnosti hudby. Deje sa tak hlavne pod vplyvom skladateľského odkazu veľkého reformátora opery Richarda Wagnera (1813 – 1883). Predovšetkým jeho opera Tristan a Isolda (1859, premiéra 1865 v Mníchove) vo veľkej miere určila ďalší vývoj hudby. V nej použitá predohra a medzihra Isoldina smrť (Liebestod) využívaním bohatosti chromatizmov, množstvom modulácií, prechodu z tóniny do tóniny až strácame nakoniec takmer dojem príslušnosti ku konkrétnej tónine a „nekonečnosťou“ melódie boli vzorom pre ďalšie generácie skladateľov. Vzniká veľmi silná generácia skladateľov označovaná ako „Tristanovská generácia“, ktorá vidí v odkaze R. Wagnera – označovaného aj za „otca“ hudby 20. storočia – ďalšie možnosti rozvoja hudobného umenia. Jej hlavní predstavitelia Gustav Mahler (1860 – 1911), Richard Strauss (1864 – 1949), Max Reger (1873 – 1916) a Alexander Skrjabin (1871 – 1915), pričom na začiatku svojej tvorby k týmto skladateľom patril aj Arnold Schönberg (1874 – 1951), skladateľ, ktorý určil zásadným spôsobom nové smerovanie hudby vznikom atonálnej hudby – hudby, v ktorej nevieme už určiť tóninu. Výrazné postavenie vo vývoji hudby na začiatku 20. storočia majú skladatelia ovplyvnení výtvarným smerom – impresionizmom. Hlavný predstaviteľ Claude Debussy (1862 – 1918) ovplyvnil skladateľov hlavne svojho krajana Maurica Ravela (1875 – 1937), Taliana Ottorina Respighiho (1879 – 1936) a Španiela Manuela de Fallu (1876 –1946). Najvýraznejším spôsobom však hudbu v 20. storočí ovplyvnili skladatelia, ktorých označujeme ako Druhá viedenská škola: Arnold Schönberg (1874 – 1951) a jeho žiaci Alben Berg (1885 – 1935) a Anton von Webern (1883 – 1945). V 20. rokoch minulého storočia vymyslel A. Schönberg nový skladateľský systém, v ktorom už nemôžeme nájsť tóninu – dodekafóniu. V tomto systéme je všetkých 12 tónov chromatickej stupnice úplne rovnocenných. Skladatelia vypracovali veľmi zložitý konštrukčný systém, ktorým sa vo svojej tvorbe prísne riadili – základom práce je dvanásťtónový rad. Treba ale zdôrazniť, že tonálna hudba prežíva popri atonálnej hudbe celé storočie, ba je dokonca v prevahe. Skladatelia komponujúci v tonálnom systéme však tiež hľadajú jeho nové možnosti. V ich tvorbe badať vplyvy folklóru, predchádzajúcich štýlových období – hlavne baroka a klasicizmu, ale aj džezu. Z dodekafónie sa predovšetkým po 2. svetovej vojne zásluhou skladateľského odkazu Antona von Weberna vyvíjajú ďalšie smery v hudbe 20. storočia:
-	serializmus – skladateľ pracuje s menším prvkom ako je dvanásťtónový rad – so sériou, ktorá však ovplyvňuje aj ostatné hudobné prvky: dynamiku, inštrumentáciu, notové hodnoty etc.,
-	puktualizmus – základným nositeľom myšlienky nie je melódia, ale jeden jediný tón – punktum,
-	aleatorika – využíva v kompozícii prvky náhody: malá a veľká aleatorika; každá nová interpretácia hudobnej skladby vytvára v podstate iný, ale vôbec nie náhodný výsledný zvukový priebeh a formu skladby.
Výrazným prvkom vývoja hudby, hlavne po 2. svetovej vojne, je vstup elektroakustických a elektronických prvkov do skladateľského tvorivého procesu. 

1 Hudobná kultúra na Slovensku začiatkom 20. storočia  

Slovenská hudobná kultúra sa v 20. storočí v porovnaní s ostatnou Európou vyvíjali úplne odlišným spôsobom. V jej vývojových tendenciách bolo evidentné zaostávanie nielen za vtedajším európskym smerovaním, ale aj v porovnaní s národom nám najbližším – Čechmi. Práve českí hudobníci sa pustili po vzniku Československej republiky v roku 1918 do neľahkej úlohy pozdvihnúť slovenskú hudobnú kultúru na zodpovedajúcu úroveň. 
V čase, keď sa v Európe začína formovať hudobná avantgarda, keď A. Schönberg začína zverejňovať výsledky svojich skladateľských smerovaní k ustálenej podobe svojej dvanásťtónovej skladateľskej techniky, na Slovensku sa zakladá prvá vzdelávacia inštitúcia schopná vychovávať profesionálnych hudobníkov. Za zmienku však stojí, že až o ďalších 20 rokov je povýšená na konzervatórium. Podobne je tomu aj s hudobnými inštitúciami: zakladá sa prvá slovenská profesionálna operná scéna, aj keď ešte iba na družstevnom základe – Národné divadlo v Bratislave. Slovensko však stále nemá profesionálny symfonický orchester. Na druhej strane je však pravdou, že Bratislava nadväzuje na svoju monarchistickú minulosť, keď tu pravidelne koncertovali významní umelci. V období po 1. svetovej vojne sem prichádzajú skladatelia Vitězslav Novák – dostáva čestný doktorát univerzity Komenského v Bratislave, ale do Bratislavy prichádza aj Josef Suk, Béla Bartók, Leoš Janáček, ale aj takí skladatelia jako Alexander Zemlinský, či Pietro Mascagni a ďalší. V Bratislave koncertuje Česká filharmónia s Václavom Talichom, ale aj Viedenská filharmónia s Richardom Straussom a Brunom Walterom. V Bratislave v medzivojnovom období koncertujú mnohí vynikajúci inštrumentalisti svetovej povesti.
Opera Národného divadla čoskoro po svojom založení podniká mnohé úspešné európske turné.

1.1 Situácia v hudobnej tvorbe 
Obdobná situácia je však aj medzi skladateľmi. Po vzniku samostatného štátu sa vracia na Slovensko Ján Levoslav Bella (1843 – 1936), ktorý však nenadväzuje kontakty so slovenským hudobným životom. Je to zapríčinené aj tým, že 40 rokov žil v cudzine. Teší sa však veľkej úcte kritiky (Hrčková, 1996). 
V čase, keď v Európe vzniká celý rad organizácií združujúcich skladateľov súčasnej hudby na Slovensku sa začínajú iba formovať snahy o vytvorenie slovenskej národnej hudby. V 20. rokoch 20. storočia sa stáva síce Československo zakladjúcim členom Medzinárodnej spoločnosti pre súčasnú hudbu – ISCM, avšak skôr tam môžu ponúkať výsledky svojej skladateľskej práce českí skladatelia, ako slovenskí. Na druhej strane treba povedať, že vyrovnávanie zaostávania slovenského hudobného života za českým má hneď od začiatku veľmi dynamiclý charakter. Je to nesporne zásluhou aj tej skutočnosti, že české vzdelávacie inštitúcie sú otvorené slovenským nadaním hudobníkom. Práve vďaka tomuto historickému faktu vstupuje do hudobného života na Slovensku v 30. rokoch minulého 20. storočia silná generácia skladateľov, presadzujúca vo svojom diele na vysokej umeleckej úrovni národné hudobné prvky. Začína sa formovať zakladajúca generácia slovenskej národnej hudby, označovaná aj jako hudobná moderna.

1. 2 Vývoj na Slovensku – slovenská hudobná moderna
Významnú úlohu pri formovaní slovenskej národnej hudby zohráva aj generácia skladateľov, označovaných ako „stará slovenská skladateľská generácia“ (Hrušovský, 1964). Jej príslušníci – Mikuláš  Moyzes (1872 – 1944), Viliam Figuš-Bystrý (1875 – 1937), Mikuláš Schneider-Trnavský (1881 – 1958), Alexander .Albrecht (1885 – 1958), F. Kafenda (1883 – 1963) – získali rozličný stupeň hudobného skladateľského vzdelania a významnou mierou sa zapojili do rozvoja hudobného života nielen v povojnovom období, ale už aj pred 1. svetovou vojnou. 
1. 2. 1 Nástup slovenskej hudobnej moderny
 V 30. rokoch 20. storočia sa výrazným spôsobom hlási o slovo skupina skladateľov – približne generačných vrstovníkov – odchovaných majstrovskou skladateľskou triedou Vítězslava Nováka na Pražskom konzervatóriu. Od trojice skladateľov Alexander Moyzes (1906 – 1984), Eugen Suchoň (1908 – 1993) a Ján Cikker (1911 – 1989) sa očakávalo podobné poslanie, ako tomu bolo v prípade českých skladateľov Bedřicha Smetanu a Antonína Dvořáka – vznik slovenskej národnej hudby nesúcej všetky atribúty s tým spojené. Táto generácia skladateľov označená Ladislavom Burlasom ako slovenská skladateľská moderna sa rozrástla aj o ďalších skladateľov, predovšetkým žiakov A. Moyzesa: Ladislav Holoubek (1913 – 1994), Dezider Kardoš (1914 – 1991), Andrej Očenáš (1911 – 1995), Tibor Frešo (1918 – 1987) a ďalší. Títo skladatelia zaznamenávajú tvorivé úspechy nielen doma, ale aj v zahraničí. Svedčí o tom celý rad zahraničných uvedení opera Krútňava – od premiéry v roku 1949 bola do roku 1985 uvedená na ďalších 43 domácich a zahraničných operných scénach, ale aj J.Cikkera, ktorý dokonca zaznamenáva premiéry svojich opier v zahraničí – Mr. Scrooge, Kassel 1963; Hra o láska a smrti, Mníchov 1969, či symfonické dielo A. Moyzesa, ale aj E. Suchoňa a J. Cikkera.  

2 Vývoj po 2. svetovej vojne – politicko-spoločenská situácia

2. 1 Socialistický realizmus v hudbe
Socialistický realizmus vychádzal z  téz ždanovovských zásad (nazvané podľa sovietskeho ideológa A. A. Ždanova, ktoré hlásali zrozumiteľnosť; zásady týkajúce sa hudby predniesol na zjazde sovietskych skladateľov vo februári 1948), demokratičnosť, či angažovanosť hudobnej tvorby. Všetko sa však dialo pod dohľadom jednej strany a jej jedine správnej ideológie. vojny.  V tom období sme svedkami vzniku rôznych oslavných kantát na komunistickú stranu, na Stalina, Gottwalda a ďalších predstaviteľov politického života. Celá skupina skladateľov nastupujúcej povojnovej generácie sa podvoľovala tomuto trendu, v podstate ani nemala iné východisko. Treba však priznať, že vznikol aj celý rad hodnotných skladieb úspešne uvádzaných aj za hranicami.
Socialistická hudobná kritika sa v povojnovom vývoji veľmi odmietavo stavala k celému vývoju európskej hudby od impresionizmu až po súdobých skladateľ. Túto kultúru považovala za „formalistickú a úpadkovú“.

2. 2 Vznik inštitúcií. 
. V roku 1949 vzniká v Bratislave Slovenská filharmónia.
 Koncom 50. rokov je založená po Bratislave a Košiciach tretia operná scéna na Slovensku v Banskej Bystrici. 
V oblasti ľahších žánrov sa v Prešove osamostatňuje operetný súbor a v Bratislave vzniká Nová scéna. Vznikajú aj podporné a reprezentatívne organizácie ako bol Slovenský hudobný fond a začína vychádzať odborný hudobný časopis Slovenská hudba.

2.2.1 Výstavba hudobného školstva
Výrazným úspechom socialistického školstva je dynamický rozvoj hudobného školstva. V Bratislave vzniká v roku 1949 Vysoká škola múzických umení, v ďalších mestách v Žiline a v  Košiciach sú založené v päťdesiatych rokoch vyššie hudobné školy neskôr premenované na konzervatóriá. Vari najvýznamnejším modelom typu hudobnej školy, ktorý sa v neskoršom období vyvinul do jedinečnej podoby v celosvetovom kontexte sú ľudové školy umenia (ĽŠU). Vyvinuli sa do tejto podoby začiatkom 60. 

2. 2. 1. 1 Oteplenie spoločenskej klímy
 Významným medzníkom v kultúrnom živote vtedajšieho socialistického tábora sa stáva rok 1956, kedy sa v Moskve koná 20 zjazd sovietskych komunistov. 
3 Slovenská avantgarda – hlavné znaky

Za tejto predsa len uvoľnenej spoločenskej a kultúrnej klímy vstupuje pomerne vehementným spôsobom do slovenského hudobného života mladá skupina skladateľov reprezentovaná Iljom Zeljenkom (1932 – 2007), Petrom Kolmanom (*1937), Romanom Bergerom (*1930), Ladislavom Kupkovičom (*1936), Ivanom Paríkom (1936 – 2005) a ďalšími. Odznievajú na nich však aj diela predstaviteľov európskej hudobnej avantgardy – P. Bouleza, K.-H. Stockhausena, L. Nona. Diela komponované v nových skladateľských technikách, ktoré zaznievali na týchto prehrávkach sa stávali nesporne aj novým politickým krédom nastupujúcej mladej skladateľskej generácie. Najnovšia technika aleatoriky prezentovaná na letných darmstadtských kurzoch Novej hudby iba v roku 1957 svojou slobodou tvorby mohla byť dokonca skutočne politicky nebezpečná. Od presadzovania slobody tvorby k osobnej slobode už nemusí byť až taká ďaleká cesta. Ostatne o niekoľko desaťročí neskôr – v roku 1989 – sa to v politickom živote Československa potvrdilo v plnej miere. 

3. 1 Počiatočný význam Ilju Zeljenku.. 
V Zeljenkovej absolventskej práci 1. symfónii (1956), pristupujú k tomu aj vplyvy významných európskych symfonikov 20. storočia – G. Mahlera, A. Honnegera a D. Šostakoviča – vyrastajúce z tradície európskeho symfonizmu. O to prekvapujúcejšie sú nasledujúce roky, kedy I. Zeljenka radikálne mení svoj skladateľský rukopis. V jeho 2. klavírnom kvintete (1958) nadobúdajú výrazné postavenie charakteristické znaky výrazových prostriedkov druhej viedenskej školy, ktoré sa tam dostávajú akýmsi inštinktívnym odpočutým spôsobom. Toto dielo je prvou skladbou v  slovenskej hudbe komponovanou atonálne – bez tonálneho centra.  

3. 2  Zakladanie inštitúcií
V 60. rokoch na našom území vznikajú inštitúcie a organizácie, ktoré vo veľkej miere podporujú nástup mladej avantgardnej generácii nástup do hudobnej praxe a v značnej miere napomáhajú uplatneniu sa výsledku ich kompozičného snaženia na koncertnom pódiu.
 
3. 2. 1 Hudba dneška 
 
3. 2. 2 Experimentálne štúdio Čs. rozhlasu 
  Na jeho čele stáli od jeho začiatkov hudobní skladatelia Peter Kolman a Jozef Malovec. Prvou koncertnou skladbou, ktorá tu vznikla bola kompozícia J. Malovca Orthogenesis z roku 1966. Je to dielo, ktoré zaznamenalo jeden z  veľkých medzinárodných úspechov slovenskej hudobnej avantgardy, keď získalo 3. miesto na medzinárodnej súťaži elektroakustickej hudby v Darmouth College v USA. 
3. 2. 3 Smolenické semináre 
Mimoriadne informačné poslanie mali Smolenické semináre pre súčasnú hudbu usporiadané v rokoch 1968-1970. Ich hlavným organizátorom bol mladý adept hudobnej vedy Peter Faltin, ktorý sa už ako študent hudobnej vedy nadchol avantgardnou európskou hudbou. 
3. 2. 4 Jednorazové akcie 
Významnú úlohu v hnutí Novej hudby zohrávali aj jednorázovo zorganizované akcie, ako bola hromadná návšteva Varšavskej hudobnej jesene Zväzom slovenských skladateľov v roku 1962 a účasť slovenských skladateľov a interpretov – Hudba dneška – na zasadnutí a festivale Medzinárodnej spoločnosti pre súčasnú hudbu ISCM v Prahe v októbri 1967. V Prahe odznela síce iba skladba Romana Bergera Transformácie, avšak pri tejto príležitosti vyšlo mimoriadne číslo Slovenskej hudby (roč. 11, 1967, č.8) v nemeckej a anglickej jazykovej verzii s príspevkami P. Faltina a P. Kolmana informujúce a vtedajších snahách Novej hudby na Slovensku. 

3. 3 Hlavní predstavitelia slovenskej hudobnej avantgardy a ich vývoj

Oswiecim od Ilju Zeljenku z roku 1959. Z podobných inšpiračných zdrojov vychádza ďalšie pozoruhodné dielo kantáta 
Hirošima od Ivana Hrušovského (1927 – 2001) Skladateľské vplyvy Albana Berga sa však prejavujú aj v Koncerte pre husle a orchester Petra Kolmana vychádzajúceho z kombinácie voľnej atonality a z využívania intervalových štruktúr deväťtónových a dvanásťtónových sérií. Sú to stavebné prvky veľmi pripomínajúce výrazové prostriedky použité v Koncerte pre husle a orchester predstaviteľa druhej viedenskej školy A-Berga. Zaujímavej kombinácie využívania barokových vplyvov s dvanásťtónovou technikou sa vo svojej Hudbe pre husle a orchester, vo svojej podstate ide o husľový koncert, pridržiaval Miroslav Bázlik.

3. 3. 2 Vedúca osobnosť avantgardy 60. rokov
Ladislav Kupkovič absolvoval VŠMU v Bratislave v odbore hra na husle a nastúpil na miesto huslistu v Slovenskej filharmónii. 

3. 4 Nové výrazové možnosti hudby
.Výrazným vkladom do slovenského hudobného vývoja sú v tomto smere skladby pre sláčikové kvarteto L. Kupkoviča – Cluster-Dynamika-Glissando (1963) a I. Zeljenku – Sláčikové kvarteto (1964). U P. Kolmana dochádza k výraznému prepojeniu seriálnej techniky so sónickou technikou v Štyroch orchestrálnych skladbách (1963 – názov skladby až príliš pripomína obvyklé označenie skladateľmi druhej viedenskej školy !), ako aj vo vari jeho najlepšom diele zo 60. rokov Monumento per sei milioni (1965) ovplyvnenom aj expresionizmom A. Schönberga. Významným skladateľským príspevkom na poli modernej opery je dielo Peter a Lucia (1965) od Miroslava Bázlika so zjavnými stopami expresionizmu A. Berga prejavujúcimi sa aj vo formálej výstavbe opery.
– Trasformácie pre orchester – pokúsil Roman Berger. Skladba patrí do súčasnej doby medzi nosné tituly jeho skladateľského diela. Webernovské vplyvy sa v polovici 60. rokov výraznou mierou prejavujú v skladbách 
Ivana Paríka Dve piesne na texty starojaponských básnikov (1959) komponovaných ešte počas štúdií na VŠMU, Hudba k vernisáži pre flautu (1967) a v sonátach pre sólové nástroje (flautu, 1962; klavír, 1965; violončelo, 1967). Osobité prepojenie historických vplyvov zo starších vývojových epoch hudby s dvanásťtónovou technikou vidieť v skladbách 
-	Jozefa Malovca. Račie postupy –- známe v renesancii a v baroku, ale využívané vari vo všetkých obdobiach – sa v kombinácii s dodekafóniou objavujú v Bagatelách pre sláčikové kvarteto (1962), či v Malej komornej hudbe z roku 1964. V Kryptograme pre basový klarinet, bicie nástroje a klavír (1965) sa pridržiava techniky rotácie známej nielen zo skladateľských praktík príslušníkov druhej viedenskej školy, či Ernsta Křenka, ale aj z diela renesančného skladateľa, príslušníka II. nizozemskej školy Johannesa Ockeghema (1425-1495). 

3. 4. 1 Vplyvy druhej viedenskej školy na ďalších skladateľov
V diele Juraja Pospíšila (1931 – 2007) Hudbe pre 12 sláčikových nástrojov (1965). V nej sa autorovi podarilo prepojenie prísne chápanej seriálnej techniky, ostinátnej pulzácie, pripomínajúcej Leoša Janáčka a princípu montáže.
Štvorica najmladších skladateľov vstupujúca do slovenského hudobného života v 60. rokoch 20. storočia - Juraj Hatrík (*1941), Jozef Sixta (1940 – 2007), Tadeáš Salva (1937 – 1995) a Juraj Beneš (1940 – 2004) nie je príliš ovplyvnená poetikou druhej viedenskej školy. Deje sa tak buď iba okrajovo, či dodekafónia a aleatorika stoja v akomsi úzadí celej skladby. Táto charakteristika platí v prípade J. Hatríka (Canto responsoriale pre dva zbory a tympany, 1965).

3. 4. 2 Iné vplyvy na skladateľov hudobnej avntgardy. 

– poľskej školy. Jej vplyvy sú evidentné v diele T. Salvu a J. Sixtu, pričom u T. Salvu výrazným spôsobom do popredia vystupuje charakteristický slovenský prvok meditatívnosti. J. Beneš vo svojej diplomovej práci opere „Cisárove nové šaty” (1966) sa orientuje na neoklasicizmus I. Stravinského. Tieto skutočnosti svedčia o mnohovrstvennosti slovenského skladateľského vývoja v dobe politického uvoľnenia 60. rokov. 
Koncom 60. rokov vrcholia snahy slovenských avantgardných skladateľov predovšetkým v dvoch skladbách I. Zeljenku: Hry (1968) a Polymetrická hudba pre 4 sláčikové kvartetá (1970). Hlavne Hry pre 13 spevákov hrajúcich na bicie nástroje sa stretli aj s veľkým úspechom u publika. Ide o dielo prinášajúce do slovenskej tvorby nové prvky hravosti a radosti z muzicírovania na pozadí avantgardných výrazových prvkov vtedajšej doby: aleotoriky, zvukovosti, s prvkami priestorovej kompozície predpisujúcej účinkujúcom pohybové prvky, čím prináša táto skladba určité črty hudobného divadla. Text je zbavený významových polôh a uspokojuje sa s využívaním hlások, čo vyzneniu skladby dodáva na vtipe a hravosti.
Slovenská hudobná avantgarda po svojich trochu rozpačitých začiatkoch zaznamenaných koncom 50. a začiatkom 60. rokov v priebehu jedného desaťročia dobehla svoje omeškávanie sa za európskym vývojom a stala sa súčasťou európskeho hudobného smerovania označovaného aj ako Nová hudba. Dokazovali to v plnej miere aj diela I. Paríka vychádzajúce zo sónických (novodobo ponímaných zvukových) možností orchestrálneho aparátu – Introdukcia k symfónii č. 102 J. Haydna (1970), J. Sixtu v podobe zavŕšenia jeho projektu „asynchrónnosti” reprezentovanom v diele pre orchester Punctum contra punctum (1970) a expresívne ponímané a poľskou skladateľskou školou ovplyvnené Requiem aeternam (1968) T. Salvu.

3. 5 Medzinárodné úspechy
Skladby skladateľov slovenskej hudobnej avantgardy sa hrávali aj v zahraničí a zaznamenávali tam pozoruhodné úspechy. V roku 1965 sa skladba Oswiecim I. Zeljenku umiestnila na 12. mieste v skladateľskej súťaži UNESCO, Kolmanova Sonata canonica odznela na festivale ISCM v Madride a jeho Štyri orchestrálne skladby na festivale duchovnej hudby v talianskej Peruggii. V roku 1967 vystúpila Slovenská filharmónia prvýkrát na Varšavskej jeseni, kde pod taktovkou Dr. Ľ. Rajtera uviedla Kolmanovo Monumento, Šimaiovo Víťazstvo a Zeljenkov Oswiecim. Výrazným úspechom bolo 3. miesto skladby J. Malovca Orthogenesis v medzinárodnej súťaži elektroakustických kompozícií Darmouth College v USA. Skladby slovenských skladateľov sa hrávali aj na významnom festivale súčasnej hudby Varšavská jeseň: v roku 1968 tu zaznelo dielo Canticum Zachariae T. Salvu a v roku 1970 Asynchrónia J. Sixtu. 
Zaujímavá je informácia Hudobného informačného strediska Hudobného fondu, ktorá uvádza, že v roku 1970 bolo v 17 krajinách sveta uvedených 34 skladieb od 11 predstaviteľov mladej nastupujúcej generácie. 

3. 5. 1 Nahrávanie súčasnej hudby
.

4 Ďalšie smerovanie slovenskej hudby

Okupácia Československa v roku 1968 negatívne ovplyvnila vývoj avantgardnej slovenskej hudby. Celý rad skladateľov, ale aj muzikológov a interpretov odišlo do emigrácie. V roku 1968 emigroval P. Šimai, v roku 1969 odišli muzikológ P. Faltin a skladateľ L. Kupkovič do Nemecka a v polovici sedemdesiatich rokov sa usadzuje P. Kolman v Rakúsku. Emigračná vlna však zasiahla aj významných interpretačných umelcov hlavne z mladšej generácie. Huslista Mikuláš Jelínek odišiel tiež do Západného Nemecka, kde pôsobil ako pedagóg na Vysokej hudobnej škole v Kolíne nad Rýnom a súčasne pôsobil v tamojšom orchestri ako koncertný majster. Jeho kolega, v tom období vari jeden z najtalentovanejších koncertných umelcov, huslista Milan Bauer odišiel do Francúzska. Cestu emigrácie si zvolil aj vynikajúci violončelista, sólista Slovenskej filharmónie Albín Berky, ktorý sa spočiatku usadil vo Švédsku, klavirista Jozef Bulva sa rozhodol pre Západné Nemecko a pritom tento výpočet vynikajúcich vtedy mladých umelcov nie je ani zďaleka úplný. Potešiteľné je, že takmer všetci sa dokázali presadiť aj v nových podmienkach, čo svedčí o vysokej vyspelosti, vtedy ešte stále mladého, hudobného školstva na Slovensku.
Neblahý dopad na hudobný vývoj mala aj skutočnosť, že Československo už po druhý raz vystupuje z Medzinárodnej spoločnosti pre súčasnú hudbu – ISCM, že zanikli Smolenické kurzy a časopis Slovenská hudba. 
Slovenská hudobná avantgarda a jej hlavní predstavitelia sa však napriek ťaživej politickej a spoločenskej situácii vyvíjala ďalej viac menej kontinuálne. Treba však kriticky povedať, že stratila kontakt s vývojovými tendenciami európskej hudobnej avantgardy a nenadviazala na celkový európsky hudobný vývoj. Na ten nadviazala až slovenská hudobná posmoderna v polovici 80. rokov, ktorá sa veľmi kriticky stavala aj k niektorým už zastaraným skladateľským tendenciám príslušníkov slovenskej avantgardy. Zo skladateľov emigrantskej generácie sa zaujímavým spôsobom vyvíjal kompozičný rukopis L. Kupkoviča, ktorý v polovici 70. rokov úplne opúšťa avantgardné tendencie a komponuje výlučne v duchu klasicistických a romantických tendencií. V európskej hudbe však nebol v tej dobe jediným skladateľom, ktorý sa uberal týmto smerom. Podobné smerovanie je charakteristické aj pre Arvo Pärta a dokonca aj pre jednu z vedúcich osobností európskej hudobnej avantgardy poľského skladateľa Krzysztofa Pendereckého.  

4. 1  Vývojové tendencie od 70. rokov 20. storočia
V polovici 70. rokov minulého storočia reprezentovali slovenskú vážnu hudbu tri skupiny skladateľov:
1.	príslušníci slovenskej hudobnej moderny – Alexander Moyzes, Eugen Suchoň, Ján Cikker a prví Moyzesovi odchovanci,
2.	skladatelia, ktorí nadviazali na európsky trend Novej hudby a avantgardy,
3.	tvorcovia, ktorí stáli medzi týmito dvomi smerovaniami.
Martin Burlas (*1955) odchovanec Jána Cikkera na VŠMU, žiak Dezidera Kardoša Vladimír Godár (*1956) a Peter Breiner (*1957), ktorý skončil štúdium kompozície na VŠMU v triede profesora Alexandra Moyzesa. Každý z týchto skladateľov sa však uberá svojou vlastnou cestou. Martin Burlas sa vo veľkej miere prikláňa k elektroakustickej hudbe (Hudba pre modrý dom – čestné uznanie vo Varese). V tvorbe Vladimíra Godára stojí na prvom mieste hĺbka emocionálneho zážitku (Sonáta na pamäť Viktora Šklovského pre violončelo a klavír), pričom v tvorne Petra Breinera dochádza k prelínaniu jednotlivých žánrov (Beatles Concerto).
Uvoľňujúca sa politická situácia v 80. rokoch napomáhala nadväzovaniu kontaktov našich skladateľov so západným zahraničím. Nádejne do hudobného diania vstupujú hlavne Peter Martinček (*1962) a Daniel Matej (*1963). Po dlhom čase vzniká v roku 1987 opäť súbor pre súčasnú hudbu VENI ensemble. 

4.	2 Nekonvenčné skladateľské prejavy po roku 1989
Po zmene spoločenských pomerov po roku 1989 sa otvorili slovenskej hudbe nové možnosti nielen v oblasti tvorby a interpretácie, ale najmä jej prezentácie v zahraničí. Výraznou mierou sa začína nielen doma, ale predovšetkým v zahraničí presadzovať predstaviteľ neoficiálnej a undengroundovej hudby, skladateľ, vedec, interpret a výtvarník Milan Adamčiak (*1946). Je tvorcom akustických objektov a grafickej hudby založenej na improvizácii a aleatorike. (Dislokácia II. – 1970, Deravá hudba – 1996). 
Mnohí skladatelia po roku 1989 si svoje vzdelanie rozširujú na študijných pobytoch v zahraničí – Peter Zagar (*1961) – USA, Róbert Rudolf (*1963) – Francúzsko, Alexander Mihalič (*1963) – Francúzsko, Iris Szeghyová (*1956) – Maďarsko, Poľsko, Nemecko, USA, Peter Breiner žije od roku 1992 v Kanade v Toronte a od roku 2005 v New Yorku, kde získal v tamojšom hudobnom živote významné postavenie. 
Z najmladšej generácie sa významne presadzujú nielen doma, ale aj v zahraničí Marek Piaček (*1972), Róbert Gašparík (*1961), Ľubomír Burg (*1964), Petra Bachratá (*1975), či Jana Kmiťová (*1976).

4.	2. 1 Vznik nových súborov 
Skladateľským snaženiam tvorcov hlavne po roku 1989 sú nápomocné súbory venujúce sa interpretácii Novej hudby. Mnohorakosť ich štýlovej orientácie vychádza z rukopisu skladateľov, ktorí im zverujú uvádzanie svojich diel. 
Súbor VAPORI del CUORE je variabilné zoskupenie improvizujúcich hudobníkov so zameraním na experimentujúcu hudbu.
Súbor Opera aperta uvádza nielen hudbu 20. storočia, ale aj skladby klasicisticko-romantickej tradície.
Požoň sentimental nadväzuje na hudobné tradície Bratislavy a snaží sa ich znovuoživovať.
Veľké medzinárodné uznanie si vydobyl v roku 2008 založený súbor Quasars ensemble vedená skladateľom, dirigentom a klaviristom Ivanom Buffom.

4.3 Zahraniční skladatelia pôsobiaci na Slovensku
      	V 90. rokov sa do hudobného života Slovenska výraznou mierou zapísali zahraniční skladatelia žijúci u nás. Je to hlavne skladateľ ruského pôvodu Jevgenij Iršai (*1951). Od roku 1991 žije v Banskej Bystrici, kde od roku 1996 pôsobil na Katedre hudby Fakulty humanitných vied Univerzity Mateja Bela. V súčasnosti vyučuje kompozíciu na VŠMU v Bratislave a na Akadémii umení v Banskej Bystrici. Popri vplyvu tradície ruskej školy (Šostakovič) sa v  jeho diele prejavuje individualita štýlov charakterizujúce každé nové dielo (Sonáta – corta pre violončelo – 2000). Mojmír Hanák (*1960), syn známeho operného speváka Bohuša Hanáka – emigroval zo Slovenska v roku 1968 – má slovenské a švajčiarske občianstvo. Od roku 1993 žije v Bratislave ako skladateľ v slobodnom povolaní. Pre jeho tvorbu je charakteristický prvok prelínania sa experimentu a tradície a medzižánrového prepojenia (Sarajevský film pre psí spev, klavír, syntetizátor, dig. budík a kresťanské kadidlá – 1994; Žltý balónik, kabaretná show na texty Ľubomíra Feldeka – 2000).  

Záver
Slovenskú hudbu posledného obdobia charakterizuje predtým nebývalá diferenciácia a pluralita skladateľských orientácií. Táto pluralita sa prejavuje hlavne po roku 1989, keď sa prejavujú aj rôzne fúzie druhov a žánrov, keď sa stierajú hranice medzi vážnou a zábavnou hudbou. Dôležitým momentom vývoja slovenskej hudby posledného desaťročia 20. storočia je fakt, že  nielen nadväzuje na progresívne línie európskej hudby, ale je ich súčasťou a dokonca ju spoluformuje.

Odporúčaná literatúra
BURLAS, L. 1983. Slovenská hudobná moderna. Bratislava: Obzor 1983
HRUŠOVSKÝ, I. 1964. Slovenská hudba. Bratislava: Štátne hudobné vydavateľstvo 1964
CHALUPKA, Ľ. 2011. Slovenská hudobná avantgarda. Bratislava. 2011I, SBN 978-80-223-3115-9
Medňanský, K.. 2004. Druhá viedenská škola a jej vplyv na vývoj slovenskej hudby. Prešov: MPC 2004 – dostupné aj na www.mcpo.sk
MEDŃANSKÝ, K. 2008. Komorná tvorba Mikuláša Moyzesa. Prešov 2008, ISBN 978-80-8068-776-2
MEDŃANSKÝ, K. 2013.Vybrané osobnosti slovenského hudobného života 20. a 21. storočia v kontexte ich tvorby. Prešov 2013, ISBN 978-80-555-0889-4
DVD – Suchoň – Krútňava – Svadobný obraz
	Zeljenka – Musica slovaca