Opera Slovenského národného divadla v Bratislave
PaedDr. Mgr. art. Marta Polohová, PhD.

Hoci sa opera na území dnešného Slovenska hrá viac ako 3 storočia, cesta k profesionálnemu slovenskému opernému súboru nebola jednoduchá. Bratislava bola takmer 300 rokov korunovačným mestom uhorských kráľov, akýmsi "predmestím" cisárskej metropoly a tak je pochopiteľné, že z Viedne do barokovej Bratislavy prichádzali rôzne talianske operné spoločnosti. Za čias Márie Terézie sa pravidelne muzicírovalo v šľachtických palácoch. Súkromná operná spoločnosť grófa Johanna Nepomuka Erdödyho uviedla v Bratislave v rokoch 1785–88 niekoľko desiatok naštudovaní širokého repertoáru v rozpätí od neskorého baroka po klasicizmus – opery serie, buffy i singspiely (Gluck, Haydn, Mozart, Paisiello, Cimarosa, Salieri, Benda....)
Takmer v rovnakom období si prebúdzajúce sa meštianstvo s prispením grófa Csákyho stavia prvé kamenné divadlo (1776) približne v miestach, kde dnes stojí historická budova SND. klasikou a po prvý raz v Bratislave aj Čajkovského Eugena Onegina a Pikovú dámu.
O zrode slovenského profesionálneho speváckeho umenia môžeme hovoriť až po vzniku samostatného československého štátu v roku 1918 a jeho vývoj bol úzko spojený z celkovou kultúrno-spoločenskou situáciou. Keďže slovenská hudobná kultúra začínala svoj život v novej republike bez jedinej 
Profesionálny operný súbor sa formoval z členov divadelnej spoločnosti – Divadlo sdružených měst východočeských, vedenej riaditeľom Bedřichom Jeřábkom. Opera SND začala svoju činnosť v roku 1920 operou Bedřicha Smetanu Hubička. 
V období medzi dvoma svetovými vojnami operný súbor Slovenského národného divadla najvýraznejšie profilovali dvaja Nedbalovci: v stredoeurópskom kontexte uznávaný symfonický dirigent, skladateľ populárnych baletov a operety Poľská krv, Oskar Nedbal (1923–30) a jeho synovec Karel Nedbal (1928–38 viedenská Volksoper. Najmä pod vedením Karla Nedbala na poste umeleckého šéfa sa stala Opera SND špičkovým telesom československého operného kontextu. Na jej scéne vystupovali významné sólistické osobnosti. Takmer domovské právo tu mala jedna z viedenských primadon Maria Németh i mladá a očarujúca Jarmila Novotná. V roku 1931 ako Martha v d'Albertovej Nížine jediný krát vystúpila v Bratislave rodáčka z východoslovenského Prešova, straussovská hviezda Rose Pauly. Z množstva hosťujúcich spevákov spomeňme Emmu Destinnovú (1923, 1925), Karla Buriana (1920), Otakara Mařáka (od r. 1921 viackrát), Kristínu Morfovú (1920–1935), Adu Sariovú (od r. 1928 niekoľko rokov po sebe) a Fiodora Šaľapina (Mefisto 1934). Z operných súborov to boli už spomínaná viedenská Volksoper, milánska La Scala (1933 Verdiho Rigoletto, 1934 Rossiniho Barbier zo Sevilly), parížska Opera comique, Nové nemecké divadlo z Prahy, operný súbor z Budapešti, sólistické skupiny zo Štátnej opery z Viedne a z talianskych staggion, množstvo vynikajúcich nástrojových hráčov a komorných súborov. V tridsiatych rokov dirigovali v Bratislave svoje opery Pietro Mascagni (Sedliacka česť - 1925, Aida G. Verdiho - 1927) a Richard Strauss (Elektra, Gavalier s ružou – 1929).Tým sa Bratislava a Slovensko dostávali do európskeho kontextu hudobných aktivít.
V rokoch 1920–1938 sa vystriedal na bratislavskom javisku celý rad vynikajúcich zahraničných sólistických zjavov. Účinkovanie významných operných spoločností v Opere SND Bratislava, spolupráca slovenských operných spevákov so svetovými opernými spevákmi pod taktovkou svetových dirigentov (Richard Strauss, Pietro Mascagni, Oskar Nedbal, Karel Nedbal, a i.) formovali našu prvú opernú scénu. 
Kultúrno-spoločenské pomery v ČSR na sklonku roku 1938 nepriaznivo ovplyvňovali snahy nacistického Nemecka, ktoré neskôr prepukli do vojnového konfliktu (1939 – 45). Obdobie tzv. slovenského štátu hoci prinieslo mnohé negatíva (uzavretie sa pred svetom, koniec hosťovania zahraničných umeleckých osobností u nás, aj našich spevákov v zahraničí, odchod väčšiny erudovaných českých spevákov a pedagógov zo Slovenska), 

Rozvoj hudobného a dramatického umenia v povojnových rokoch

Slovenská hudobná kultúra zaznamenala v povojnovom období síce búrlivý rozvoj vzhľadom na vznik a činnosť množstva profesionálnych 
Západoeurópska hudba sa v tomto období (1948-1956) negovala ako prejav formalizmu a spoločenskej neangažovanosti. Elektroakustická hudba sa dokonca odsudzovala. 

Poslovenčovanie opery SND a problematika slovenského operného jazyka a jeho zvukovej kultúry

Profesionálny hudobný život po roku 1945 sa sústreďoval hlavne v dvoch inštitúciách – v opere a v rozhlase. Podľa slov Jely Krčméry-Vrteľovej:
„
Opera po roku 1945 prežívala svoj rozkvet vďaka značnému prílivu obecenstva z radov mladšej generácie a umeleckej zrelosti niekoľkých speváckych osobností, odchovaných už na Hudobnej a dramatickej akadémii v Bratislave - Helena Bartošová, Janko Blaho, Margita Česányiová, František Zvarík, Mária Kišonová-Hubová, Štefan Hoza a ďalší. 
Neobyčajne závažnou udalosťou v opere SND bola premiéra opery Krútňava od Eugena Suchoňa 10.12.1949, ktorá svojím významom a historickým dosahom prevýšila všetky dovtedajšie operné premiéry. Jej spontánny úspech u publika napriek náročnosti hudobného štýlu autora vyvrátil jednostranné dobové predstavy o zrozumiteľnosti hudby. Po čase sa vrátil k pôvodnej koncepcii. 50-60. roky priniesli výrazný rozvoj pôvodnej opernej tvorby, pričom drvivá väčšina týchto opusov bola premiérovaná v SND: Suchoňova historická dráma Svätopluk, prvé opery Jána Cikkera Juro Jánošík a Beg Bajazid, Peter a Lucia Mira Bázlika a opery Juraja Beneša ako napr. Cisárove nové šaty, na ktoré autor nadväzuje v osemdesiatych rokoch operou Hostina. 
Rozvoj slovenského vokálneho umenia v 50. rokoch pokračuje ďalšou profesionalizáciou (noví absolventi Štátneho konzervatória v Bratislave) a dôslednejším poslovenčovaním slovenskej opernej scény. Prvou štvoricou umelcov spievajúcich po slovensky boli Štefan Hoza, Janko Blaho, Margita Česányiová a Zita Hudcová-Frešová. Operní speváci tejto generácie (J. Blaho, Š. Hoza, H. Bartošová-Schützová, A. Hrušovská, Dita Gabajová a i.) naštudovali mnohé diela svetovej i slovenskej opernej tvorby ako prví slovenskí interpreti. Propagácia slovenskej vokálnej tvorby podnecovala kompozičnú prácu slovenských skladateľov, čo sa odzrkadľovalo aj na formovaní slovenského vokálneho umenia a vokálnej pedagogiky. Vysoká úroveň interpretačných výkonov spätne inšpirovala slovenských skladateľov k dedikovaniu svojich vokálnych diel konkrétnym interpretom. Sám Štefan Hoza nabádal skladateľov k písaniu sólovej piesňovej tvorby.
Podľa slov Stanislavského:
„
Celý tento proces mal smerovať k tomu, aby sa spevák – herec vžil do života postavy, ktorú predstavoval, dokonale sa s ňou stotožnil. To si však vyžadovalo zo strany speváka nesmiernu prácu na sebe: vhodnou stimuláciou rozvíjať svoju pamäť na dojmy, obrazotvornosť, vnímavosť k rôznym objektom, cit pre tempo a rytmus, plastickosť, ovládanie hlasu i svalové uvoľnenie. Autorovi išlo o odraz pravdivého života na javisku, aby herec zobrazoval skutočné ľudské city. Umenie javiskového prežívania tvorilo základný pilier Stanislavského systému, pričom poskytovalo dostatok tvorivej slobody. Uplatňovaním Stanislavského systému sa rozvíjala duchovná stránka osobnosti interpreta. Stanislavského systém priniesol výrazný pokrok v profesionalizácii slovenského divadla, podporil realistické tendencie v herectve i réžii. V modifikovanej podobe naďalej patrí k základným tvorivým metódam moderného divadla.
Vojtech Kocián, Mária Murgašová, Ľjuba Baricová, Stanislav Mjartan, kritik Jaroslav Blaho). Anketa o vokálnej reprodukcii práve nezainteresovaným postojom vokálnych pedagógov (okrem Oľgy Šimovej) nesplnila svoj účel. Domnievame sa, že vokálni pedagógovia sa právom nezapojili do tejto ankety, pretože upadajúcu úroveň vokálneho umenia na Slovensku ovplyvnilo viacero komponentov. Dôsledkom neprezieravej personálnej politiky opera SND neprejavovala dostatočný záujem o kvalitné sily z iných slovenských divadiel, čo spôsobilo, že slovenské speváčky a speváci odchádzali na české a zahraničné operné scény (G. Beňačková, M. Blahušiaková, D. Suryová, D. Abrahámová, L. Neshyba, E. Grúberová, J. ÁbelV sedemdesiatych rokoch dorastá ďalšia generácia spevákov, schopná reprezentovať Slovensko na svetových operných fórach, na čele s tenoristom Petrom Dvorským a basistom Sergejom Kopčákom. Desaťročie predtým museli vynikajúce absolventky umeleckých škôl, debutujúce v SND – Lucia Popp a Edita Gruberová – ilegálne opustiť vlasť a voliť osud emigrantiek s nemožnosťou návratu, aby mohli v zahraničí naplno rozvinúť a uplatniť svoj talent. 
November 1989 nepriniesol iba pád totality, ale aj pre kultúru ekonomicky náročnejšie prostredie. Pád „železnej opony“ v roku 1990 umožnil mladým vokálnym umelcom využiť príležitosti voľného trhu na poli operného divadla – študijné pobyty v zahraničí, šance predspievať v zahraničných agentúrach a divadlách, získavanie kontaktov a i. Vďaka týmto okolnostiam sa výrazne zvýšila estetická orientácia a príprava mladých spevákov. kvalitatívne vyššiu úroveň. Osvojovanie si umelecky hodnotných diel v procese vlastnej interpretácie, stotožnenie sa s obsahom umeleckého diela posúva jeho emocionalitu, kreativitu, fantáziu na kvalitatívne vyšší stupeň. 
Opera Slovenského národného divadla v Bratislave je reprezentačnou scénou Slovenska o čom svedčí aj jej ambiciózny program. V sezóne 2013/14 to bolo päť premiér, repertoár s dvadsiatimi dvomi inscenáciami, početné detské predstavenia a operný festival. Generálnym riaditeľom Slovenského národného divadla je od 1. júla 2012 režisér Marián Chudovský a hudobným riaditeľom SND je rakúsky dirigent Friedrich Haider v súčasnosti jeden z popredných európskych osobností interpretačného umenia. Jednou z priorít Mariána Chudovského, je rôznorodosť a modernizácia repertoáru z hľadiska inscenačných poetík. Príležitosti dostávajú originálne režisérske osobnosti ako Martin Bendik (Hrad kniežaťa Modrofúza 2003, Peter Grimes 2005), Zuzana Gilhuus-Lacková (Alcina) a Martin Huba (The Players 2004). Svetovo uznávaný nemecký režisér Peter Konwitschny v Bratislave naštudoval a uviedol už viaceré tituly: v roku 2005 to bol Eugen Onegin P. I. Čajkovského, v roku 2007 Madam Butterfly G. Pucciniho a v roku 2014 Bohéma G. Pucciniho. Príležitosť dostávajú i mladí autori. V novembri 2013 malo premiéru prvé operné dielo slovenskej skladateľky Ľubice Čekovskej pod názvom Dorian Gray. Dielo bolo napísané na objednávku Opery SND a zaznelo vo svetovej premiére v rámci medzinárodného festivalu súčasnej hudby World New Music Days 2013. Opera v troch dejstvách sa uvádza v anglickom jazyku. Na javisku prvej slovenskej opernej scény majú diváci možnosť počuť slovenskú spevácku elitu spolu s kvalitnými zahraničnými hosťami. K slovenským osobnostiam, ktoré majú stálu pracovnú zmluvu s operou SND Bratislava patria: 
Eva Hornyáková, Adriana Kohútková, Iveta Matyášová, Eva Šeniglová, Ľubica Vargicová, Monika Fabianová, Denisa Hamarová, Terézia Kružliaková, Jitka Sapara-Fischerová, Denisa Šlepkovská, Ján Babjak, Jozef Kundlák, Ľudovít Ludha, Pavol Remenár, Daniel Čapkovič, Jozef Benci, František Ďuriač, Peter Mikuláš a ďalší.
Hosťujúcimi slovenskými umelcami v opere SND sú: Linda Ballová, Jolana Fogašová, Miriam Garajová, Lenka Máčiková, Mária Porubčinová, Adriana Kučerová, Jana Kurucová, Miroslav Dvorský, Oto Klein, Michal Lehotský, Ondrej Šaling, Aleš Jenis, Dalibor Jenis, Gustáv Beláček... Osobitnú pozornosť si zasluhuje úspešný slovenský tenorista Pavol Bršlík, ktorý hosťuje na najprestížnejších operných scénach a koncertných pódiách. Stojí za zamyslenie, že na začiatku jeho hviezdnej kariéry, hoci bol víťazom Medzinárodnej súťaže Mikuláša Schneidera-Trnavského i Antonína Dvořáka, SND neprejavilo o neho záujem. Pripomína to osud dvoch našich taktiež výnimočných speváckych osobností, Edity Grúberovej a Luccie Poppovej, z ktorých žiaľ druhá už svoju životnú púť predčasne ukončila. 
Tenorista Pavol Bršlík, patrí k najvýraznejším predstaviteľom mladej speváckej generácie na medzinárodnej opernej scéne. V roku 2005 bol prestížnym časopisom Opernwelt ocenený ako „Spevácky talent roka“. Príležitosť hosťovať v Opere SND v Bratislave prišla až po jeho úspechoch v zahraničí. Predstavil sa tu ako Nemorino v Nápoji lásky G. Donizettiho a Ottavio v Donovi Giovannim W. A. Mozarta. Začiatkom mája 2014 v spolupráci s klaviristom Róbertom Pechancom vydal svoje profilové CD: Mikuláš Schneider-Trnavský - Songs. Ústretovosť Pavla Bršlíka hosťovať na domácej opernej scéne, pri jeho mimoriadnom vyťažení v zahraničí, potvrdzuje i účinkovanie na javisku Štátnej opery v Banskej Bystrici dňa 5. 5. 2014 v roly Lenského v inscenácii Eugena Onegina P. I. Čajkovského. Úspechy slovenských umelcov v zahraničí sú dôkazom toho, že hoci je Slovensko malá krajina, dokáže aj vďaka dobrej speváckej škole vychovať hviezdy pre veľké operné scény.

Bibliografia: 
BARTELTOVÁ, M 2000. Hudba 20. storočia (II. časť), PF Univerzity Komenského Bratislava 2000, 223 s. 
BLAHO, J. 1986. Hosťujúci zahraniční speváci na scéne opery SND v rokoch 1920–1945. In: Sto rokov nového operného divadla v Bratislave. Zborník prác z muzikologickej konferencie. Bratislava : Mestský dom kultúry a osvety, 1986, s. 27-38, 72-78.
BLAHO, J. 1997. Komplex a kontext. In: DILEMA, 1997, s. 56-61.
BLAHO, J. 2005. V čom sú rezervy? In: Hudobný život, č. 6, 2005, s. 3.
BLAHO, J.. 1970. Problémy vokálnej pedagogiky. In: Hudobný život, č. 2, 1970, s. 3.
BLECH, R. a kol. 1990. Encyklopédia dramatických umení Slovenska 2. Bratislava : SAV, 1990. 710 s. ISBN 80-2240-001-7
POLOHOVÁ, M.: 2012. Formovanie a osobnosti vokálnej pedagogiky na Slovensku. Prešov:      
            FF PU, 2012. 157 s. ISBN 978-80-555-0509-1
www.operaslovakia.sk
www.snd.sk
Odporúčaná literatúra pre študentov UTV 

BLECH, R. a kol. 1990. Encyklopédia dramatických umení Slovenska 2. Bratislava : SAV, 1990. 710 s. ISBN 80-2240-001-7
POLOHOVÁ, M.: 2012. Formovanie a osobnosti vokálnej pedagogiky na Slovensku. Prešov:      
            FF PU, 2012. 157 s. ISBN 978-80-555-0509-1

DVD – operené scény sveta E. Suchoň. Svätopluk
		Beneš The plaers
	Spieva Pavol Bršlík