Zborové umenie na Slovensku
Mgr. Tatiana Švajková, PhD.

	Takmer všetky staré kultúry považovali hudbu za dar nebies, a preto ju praktizovali takmer výhradne k posvätným účelom Prvopočiatky zborového spevu sa všeobecne spájajú s kultovými obradmi, mágiou a bohoslužbou. V liturgii sa rozlišovali tri spevácke štýly: psalmodie (prednes žalmov), lekcie (sólový prednes) a hymnodie (spev piesní). Pre potreby rôznych spoločenských príležitostí sa vytvorili formy chórového spevu – napr. threnos (žalospev), paián (víťazná pieseň), hymnos (oslavná pieseň), a pod. Výraznú zmenu vo vývoji zborového spevu priniesol stredoveký gregoriánsky chorál - stelesnenie zborového jednohlasu, ktorý kládol vysoké nároky na dychovú a vokálnu techniku interpreta. Približne v 2. polovici 9. storočia sa na území dnešného Francúzska z liturgického spevu vyvinuli rané formy polyfónie. Rozvoj vokálnej polyfónie v Európe bol významným impulzom šírenia a kultivácie zborového umenia. 
	Dôkazy o pestovaní viachlasnej hudby na Slovensku v období neskorého stredoveku nachádzame v Trnavskom rukopise, či Košických a Spišských zlomkoch. Medzi zachované pramene alebo pamiatky polyfónnej hudby z obdobia renesancie na území Slovenska patria Košické rukopisy zo 16. storočia, ktoré obsahujú predovšetkým Kódex Anny Schumanovej. „Ku generačne najstaršej skupine skladateľov 17. storočia, ktorí rozvinuli tvorbu v duchu polyfónie a polychórie, patrili A. Neoman, J. Šimbracký, Z. Zarewutius a S. Marckfelner“.
	Pozoruhodný rozmach speváckeho hnutia nastal v druhej polovici 19. storočia, keď spevokoly vznikali a pôsobili nielen v mestách, ale aj v celom rade malých obcí. Diferencovali sa na základe stavovských, národnostných, profesijných a konfesionálnych rozdielov, a tak existovali napríklad slovenské, nemecké, maďarské, meštianske, evanjelické, katolícke či robotnícke spevokoly. Boli to malomestské spevácke zbory, ktoré sa zameriavali na národne buditeľskú činnosť. Jedným z nich bolo spevácke združenie, ktoré najprv tvoril spevácky odbor Besedy v Liptovskom Mikuláši, neskôr sa toto združenie v roku 1873 osamostatnilo, a tak vznikol spevácky zbor Tatran. V Martine vznikol Slovenský spevokol, ktorý prvý krát verejne vystúpil r. 1865, v Tisovci vznikol roku 1877 podobný zbor. Tieto telesá reprodukovali slovenské ľudové piesne, súčasnú zborovú tvorbu (vlastenecké piesne), niektoré sa dokonca pokúšali o operu (Martin, Tisovec). V sedemdesiatych a osemdesiatych rokoch vznikali mestské zbory v mnohých slovenských mestách: v Dolnom Kubíne, Prešove, Banskej Bystrici, Kremnici a inde. V povojnových rokoch, v dobe hospodárskej krízy vznikajú dve významné zborové telesá: Tatran v Bratislave (1928) a Bradlan v Trnave (1930).
	Na Slovensku v rokoch prvej republiky dočasne pôsobili rôzni českí učitelia a profesionálni hudobníci: Oldřich Hemerka, Josef Klement Zástěra, Ján Úlehla, František Dyk alebo Otakar Šimák. Okrem toho, že boli zbormajstrami, pedagógmi, organizátormi hudobného života v slovenských mestách, nazývame ich aj tzv. venčekármi, čiže zberateľmi a upravovateľmi ľudových piesní. Takúto národnú tvorbu interpretovali vyššie spomenuté spevokoly, predovšetkým Spevácky zbor slovenských učiteľov (SZSU). 
	Prvá inštitúcia, ktorá na Slovensku v období ČSR vznikla za účelom združovania existujúcich speváckych spolkov a organizovania ich stretnutí a spoločných vystúpení, bol Zväz slovenských speváckych zborov (ZSSZ), založený 4. júla 1928 v Trenčianskych Tepliciach, na čele s Mikulášom Schneiderom-Trnavským. Prihlásilo sa doňho 28 speváckych spolkov asi s 1600 členmi. Iniciátorom bol (SZSU) na čele so svojím dirigentom M. Ruppeldtom, ktorý viackrát vyzýval k založeniu takejto inštitúcie v tlači a propagačných letákoch. „Cieľom ZSSZ bolo udržiavať a pestovať vzájomnosť medzi spevokolmi a zakladať nové, vychovávať spevákov a zbormajstrov, usporadúvať spoločné súťaže a vyvíjať edičnú činnosť“. V roku 1949 prevzalo starostlivosť o spevácke zbory Ústredie slovenských ochotníckych zborov pri Matici slovenskej v Martine, následne Osvetové ústredie v Bratislave (1953), až do roku 1958, kedy vznikol Osvetový ústav, ktorý prevzal riadenie záujmovej činnosti na Slovensku.
	Po skončení II. svetovej vojny vznikli na Slovensku aj profesionálne zbory. Profesionálny Miešaný zbor Československého rozhlasu v Bratislave (činný od roku 1946) bol v roku 1957  premenovaný na Slovenský filharmonický zbor a dnes je považovaný za teleso svetovej úrovne. Miešaný zbor mali i folklórne zamerané umelecké kolektívy - Slovenský ľudový umelecký kolektív (SĽUK) a Lúčnica. 
	Obdobie rokov 1948 – 1989 považujeme za dosť priaznivé najmä pre činnosť svetských zborov, pretože sieť kultúrnych domov ponúkala priestory na vystúpenia, zriaďovatelia zborov mali dostatok financií na sústredenia spevákov a napokon Osvetový ústav vždy poskytoval metodickú pomoc vydávaním nôt, zabezpečením cyklických školení dirigentov amatérskych zborov alebo nominovaním niektorých zborov na reprezentáciu v zahraničí. Mnohí profesionálni odborníci, dirigenti boli pozývaní v úlohe porotcov na súťaže, napríklad Štefan Klimo, Peter Hradil alebo Jozef Potočár. Hudobný fond vydával piesne, ktoré pre zbory skladali najlepší skladatelia – Zdenko Mikula, Ivan Hrušovský, Ladislav Burlas, Milan Novák, Peter Cón, Juraj Hatrík, Alfréd Zemanovský, či Tibor Andrašovan.
Súčasné zborové hnutie na Slovensku usmerňuje inštitúcia s celoslovenskou pôsobnosťou – Národné osvetové centrum (NOC) v Bratislave. Tejto inštitúcii sa aj v nepriaznivých podmienkach darí udržať kontinuitu súťaženia detských a mládežníckych zborov, ktoré v porevolučnom období zaznamenali enormný kvantitatívny i kvalitatívny úpadok. V tomto období dochádzalo k výraznej vnútornej reštrukturalizácii zborového hnutia, vyznačujúcej sa redukciou počtu detských a mládežníckych zborov a kontinuálnym nárastom počtu zborov cirkevných, ale aj komorných. Celoslovenské prehliadky Mládež spieva I a Mládež spieva II v dvojročnej periodicite udržiavajú a rozvíjajú podhubie amatérskeho zborového spevu, ktoré vytvára tie najlepšie podmienky pre rozvoj hudobnosti mladej generácie. Podľa aktuálnych štatistík NOC existuje v súčasnosti na Slovensku vyše 800 speváckych zborov, s členskou základňou vo výške cca 16 000 členov, z čoho jasne plynie, že najmasovejšou amatérskou umeleckou aktivitou aj naďalej zostáva zborový spev. Na území Slovenska existuje niekoľko zborových centier združených okolo miestnych speváckych zborov, ktoré založili nadšenci zborového spievania. Každoročne alebo s odstupom jedného či dvoch rokov sa v nich konajú súťaže alebo zborové festivaly, ako Akademická Banská Bystrica, Trnavské zborové dni, Prievidza spieva, Festival zborového spevu V. Figuša-Bystrého v Banskej Bystrici, Slávnosti zborového spevu Vojtecha Adamca v Košiciach alebo Vranovské zborové slávnosti.
Perspektívy rozvoja zborového spevu na Slovensku možno vnímať v pozitívnych farbách len za predpokladu, že nestratíme zo zreteľa všetky umelecké, psychologické, sociálne a duchovné benefity, ktoré zborový spev v sebe ukrýva. Umenie ako prejav najvyšších ľudských schopností je predurčené stať sa neoddeliteľnou súčasťou identity jednotlivca,  a tým aj celej spoločnosti. 

Odporúčaná literatúra:
BURLAS, L., a kol. 1996. Dejiny slovenskej hudby : od najstarších čias po súčasnosť. 1. vyd. Bratislava : ASCO Art and Science, 1996. 572 s. ISBN 80-88820-04-9
HUNČAGOVÁ, E., 2007. Zborový spev : v koncepcii pôsobenia Národného osvetového centra v rokoch 1993 – 2007. 1. vyd. Bratislava : Národné osvetové centrum, 2007. 198 s. ISBN 978-80-7121-286-7
RYBARIČ, R. 1984. Dejiny hudobnej kultúry na Slovensku I. : Stredovek, renesancia, barok. 1. vyd. Bratislava : OPUS, 1984. 235 s. ISBN 62-545-84
SEDLICKÝ, T., 1996. K dejinám zborového spevu na Slovensku. 1. vyd. Banská Bystrica : Univerzita Mateja Bela v Banskej Bystrici, 1996. 39 s. ISBN 80-88825-77-6
ELSCHEK, O., 1996. Dejiny slovenskej hudby od najstarších čias po súčasnosť. 1. vyd.
Bratislava : Asco Art & Science, 1996. 572 s. ISBN 80-88820-04-9
-	DVD – SZSU  - Aká si mi krásna , Suchoň + ďalšie